Публічне управління і право: історія, теорія, практика
Збірник наукових праць «Публічне управління і право: історія, теорія, практика» – це рецензований науковий журнал із відкритим доступом, заснований у 2021 році. Галузь та проблематика Видання є майданчиком для наукової комунікації між дослідниками-теоретиками та практиками. Журнал спрямований на оприлюднення результатів досліджень у сфері публічного управління та права за такими основними напрямами: Публічне управління та адміністрування: теорія і практика врядування; державне управління та місцеве самоврядування; публічна політика; менеджмент у публічному секторі; цифрова трансформація та інновації; регіональний і місцевий розвиток. Право: публічне та адміністративне право; правове забезпечення діяльності органів публічної влади; адміністративний процес; антикорупційне законодавство; європейське право та імплементація норм ЄС. Міждисциплінарні дослідження: правові засади публічного управління; нормативно-правове забезпечення публічної політики; адміністративно-правові механізми реалізації управлінських рішень. Видання розраховане на науковців, викладачів, практиків, аспірантів та студентів, а також усіх, хто цікавиться актуальними питаннями публічного управління та права. Ключова інформація ISSN: 2786-6068 Ідентифікатор медіа: R30-01571 Рік заснування: 2021 Періодичність: двічі на рік (червень, грудень) Мова видання: українська Політика доступу: Відкритий доступ (Open Access). Журнал підтримує принципи вільного поширення знань для суспільного прогресу. Примітка щодо графіка публікацій за 2025 рік: Через об’єктивні зовнішні обставини в Україні графік виходу випусків за 2025 рік було скориговано. Наразі журнал відновив регулярну періодичність видання (червень та грудень). Засновник та редакція Засновник і видавець: Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського. Головний редактор: Олег Ярославович Лазор – доктор наук з державного управління, професор кафедри публічного управління та менеджменту Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського. Відповідальний секретар: Марина Олександрівна Назаренко – кандидат наук з державного управління, доцент кафедри публічного управління і менеджменту Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського. Контакти Адреса: 21100, Україна, м. Вінниця, вул. К. Острозького, 32. Тел.: +38 (0432) 61-66-20 E-mail: info@vspu.edu.ua Архів видання: Електронна копія зберігається в базі даних «Наукова періодика України» НБУ ім. В.І. Вернадського.
Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського
УПРАВЛІННЯ КОНФЛІКТАМИ В ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ: ВІД ТРАДИЦІЙНИХ МЕТОДІВ ДО МЕДІАЦІЇ
Статтю присвячено аналізу природи, причин та особливостей конфліктів у закладах вищої освіти, які функціонують у складних умовах соціальних трансформацій, цифровізації, академічної мобільності та зростання автономії здобувачів освіти. Розглянуто традиційні підходи до врегулювання конфліктів у ЗВО, зокрема адміністративні, дисциплінарні, педагогічні моделі впливу. Визначено їхні переваги та обмеження з урахуванням сучасних соціальних, психологічних та організаційних викликів. В науковому середовищі активно досліджуються різні аспекти медіації в працях вітчизняних та зарубіжних науковців, але при цьому недостатньо уваги направлено на освітнє середовище, в якому формується правосвідомість та правова культура молоді. Саме тому особливу увагу приділено медіації як одній із найперспективніших технологій управління конфліктами, що базується на цінностях діалогу, партнерства, поваги та ненасильницького спілкування. Визначено види конфліктів, які можуть бути врегульовані за допомогою медіації в освітньому процесі. Проаналізовано можливості впровадження медіації в освітніх структурах як інструменту запобігання конфліктам між студентами, викладачами та адміністрацією. Узагальнено міжнародний досвід діяльності медіаційних центрів у ЗВО та окреслено перспективи розвитку цього напряму в Україні. Стаття містить аналіз чинних нормативних засад розвитку медіації в Україні, окреслює можливості інтеграції медіації в систему освітнього управління, а також формує висновки щодо перспектив адаптації медіаційних інструментів для українського освітнього контексту. Визначено, що єдиного рекомендованого механізму впровадження інструментів медіації в освітній процес поки не існує та запропоновано певні етапи такої діяльності. Визначено, що медіація сприяє формуванню культури довіри, академічної доброчесності та партнерства, що є ключовими для сучасного університетського середовища.
Авторське право (c) 2026 Марина Дзевелюк, Андрій Дзевелюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОРМУВАННЯ ЕТИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МЕНЕДЖЕРІВ ЛОГІСТИЧНИХ ПІДРОЗДІЛІВ В ОРГАНАХ ПУБЛІЧНОЇ ВЛАДИ
Статтю присвячено дослідженню процесу формування етичної компетентності менеджерів логістичних підрозділів у системі публічного управління України. Постановка проблеми обумовлена зростаючими вимогами до доброчесності та ефективності логістичних операцій в органах публічної влади в умовах євроінтеграції та післявоєнної відбудови. Логістична діяльність у публічному секторі, що охоплює закупівлі, постачання та управління ресурсами, є найбільш вразливою до корупційних ризиків, що вимагає наявності у менеджерів не лише технічних навичок, а й стійких морально-етичних орієнтирів. Встановлено, що в сучасних умовах реформування системи державного управління та підвищення вимог до прозорості діяльності органів влади, питання етичної компетентності посадових осіб, які здійснюють закупівлі та управління ресурсами, набуває особливої актуальності. Метою статті є наукове обґрунтування моделі формування етичної компетентності логістичних менеджерів через інтеграцію професійних знань та аксіологічних принципів. У дослідженні використано комплекс методів: системний аналіз, порівняльний метод, структурно-функціональний підхід, метод узагальнення та абстрагування. Аналіз останніх досліджень засвідчив, що попри значний доробок у сфері загальної управлінської етики та логістичного менеджменту, питання формування саме етичної компетентності спеціалістів з логістики в органах влади залишається недостатньо висвітленим. У викладі основного матеріалу розкрито сутність етичної компетентності як складного особистісного утворення, що включає когнітивний, діяльнісний та особистісний компоненти. Обґрунтовано структуру компетентностей логіста за «Моделлю Т9», доповнену морально-етичним складником: доброчесністю, відповідальністю та політичною неупередженістю. Розглянуто роль етичної інфраструктури, зокрема кодексів поведінки та антикорупційного комплаєнсу, у мінімізації ризиків на різних етапах ланцюга постачань. Особливу увагу приділено методам професійної соціалізації та безперервного етичного навчання як ключовим інструментам запобігання професійній деформації. Запропоновано авторську структурно-функціональну модель формування етичної компетентності менеджерів логістичних підрозділів, яка включає цільовий, змістовий, організаційно-діяльнісний та оцінно-результативний блоки. Результати дослідження доводять, що впровадження комплексної антикорупційної політики та розвиток етичної свідомості персоналу є критичними факторами підвищення конкурентоспроможності та довіри громадян до інституцій влади. Висновки підкреслюють необхідність стратегічного підходу до управління доброчесністю в логістиці, що передбачає синергію цифрових технологій прозорості та аксіологічної трансформації управлінської культури. Перспективи подальших розвідок полягають у розробці конкретних методичних рекомендацій щодо оцінювання рівня етичної компетентності логістів у публічному секторі та створенні галузевих стандартів етичної поведінки для цієї категорії працівників.
Авторське право (c) 2025 Рузакова О. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
СТРУКТУРНА ПЕРЕБУДОВА ДЕРЖАВНОГО БЮДЖЕТУ УКРАЇНИ В УМОВАХ ВОЄННОЇ ЕКОНОМІКИ ТА ПОВОЄННОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ
У статті досліджено теоретичні та прикладні аспекти структурної перебудови Державного бюджету України в умовах воєнної економіки та обґрунтовано напрями його адаптації до викликів післявоєнного розвитку. Визначено, що тривала збройна агресія проти України та її повномасштабна фаза, розпочата у 2022 році, спричинили глибокі трансформаційні зміни у бюджетній системі, які проявляються у зміні пропорцій між дохідною та видатковою частинами бюджету, перегляді пріоритетів фінансування та посиленні ролі мобілізаційних механізмів у бюджетній політиці. Проаналізовано динаміку макроекономічних показників і параметрів бюджетної системи у 2020-2025 роках, що дозволило виявити тенденції зростання частки бюджетних ресурсів у валовому внутрішньому продукті, трансформацію структури доходів, зокрема зниження ролі податкових надходжень і зростання значення неподаткових джерел та міжнародної фінансової допомоги. Встановлено, що у воєнний період відбулося суттєве збільшення видатків на оборону, що призвело до скорочення фінансування соціальної сфери, освіти, охорони здоров’я та економічної діяльності, а також зміни пріоритетів бюджетного розподілу. Досліджено особливості трансформації податкової бази, що характеризується зменшенням питомої ваги ключових податків та недостатньою ефективністю окремих фіскальних інструментів. Обґрунтовано, що в умовах воєнної нестабільності зростає значення внутрішніх джерел фінансування, зокрема сектору малого і середнього підприємництва, який забезпечує вагому частку бюджетних надходжень і відіграє стабілізуючу роль в економіці. Доведено необхідність формування адаптивної моделі бюджетної політики, орієнтованої на збалансування доходів і видатків, підвищення ефективності використання фінансових ресурсів, зменшення залежності від зовнішнього фінансування та створення умов для відновлення економічного потенціалу держави. Запропоновано ключові напрями трансформації бюджетної політики, що передбачають підтримку підприємницького сектору, оптимізацію структури видатків і забезпечення фінансової стійкості у середньо- та довгостроковій перспективі.
Авторське право (c) 2025 Прямухіна Н. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
ОРГАНІЗАЦІЯ СПРАВОЧИНСТВА ТА ЗБЕРЕЖЕННЯ УПРАВЛІНСЬКОЇ ДОКУМЕНТАЦІЇ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: ПРАВОВІ РЕАЛІЇ ТА ПРАКТИЧНИЙ ДОСВІД
У статті здійснено комплексне дослідження трансформації системи діловодства та архівної справи в Україні під впливом повномасштабної збройної агресії РФ. Автори доводять, що в умовах правового режиму воєнного стану традиційні підходи до документування управлінської діяльності, які десятиліттями базувалися на принципах територіальної прив’язки до офісів та використанні паперових носіїв, виявилися критично вразливими. Питання збереження документів трансформувалося з суто бюрократичного процесу у стратегічний виклик національній безпеці, оскільки втрата управлінської інформації підриває спроможність держави виконувати свої функції та фіксувати докази воєнних злочинів. Особливу увагу приділено аналізу адаптації нормативно-правової бази. Розглянуто роль Наказу Міністерства юстиції № 1000/5 як фундаменту організації діловодства та акцентовано на персональній відповідальності керівників установ за цілісність документів та печаток у кризових ситуаціях. Детально проаналізовано імплементацію Закону № 2136-ІХ, який легітимізував спрощення кадрового діловодства та використання альтернативних способів комунікації (Email, месенджери) між роботодавцем та працівником. Водночас висвітлено проблему правових колізій, пов’язаних із доказовістю таких повідомлень у судовій практиці. Окремий блок дослідження присвячено практичному досвіду евакуації архівних фондів. Автори, спираючись на трагічні події в Херсоні, де окупантами було викрадено близько 121 тисячі одиниць зберігання, наголошують на важливості превентивної підготовки. Доведено, що архівна спадщина розглядається агресором як об’єкт цілеспрямованого нищення для маніпуляцій з історичною пам’яттю. Ключовим результатом дослідження є обґрунтування безальтернативності стратегії цифровізації за принципом Cloud First. Висвітлено динаміку оцифрування та перехід до моделі «єдиного вікна». Розглянуто також механізми захисту бізнесу, зокрема ст. 69.28 ПКУ, яка звільняє платників податків від обов'язку відновлення документів, втрачених через бойові дії, за умови надання непрямих доказів руйнувань. У висновках стверджується, що висхідний тренд до відкритості та цифровізації свідчить про остаточний розрив із пострадянською моделлю управління інформацією, що створює фундамент для повоєнного відновлення держави.
Авторське право (c) 2025 Кушко І., Кононенко В. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
АНАЛІЗ РОБОТИ ОРГАНІВ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ ТА ФУНКЦІОНУВАННЯ ПУБЛІЧНИХ СТРУКТУР В УКРАЇНІ
У статті аналіз нормативно-правових актів у сфері місцевого самоврядування України спрямований на визначення впливу міжнародних стандартів місцевого самоврядування на місцеве самоврядування в Україні та перегляд останніх реформ у цій сфері. У дослідженні використано методи аналізу і синтезу, порівняльного аналізу, системного аналізу, опису та узагальнення. Застосування цих методів дозволяє встановити, який вплив сучасні реформи мають на місцеве самоврядування в Україні та як європейський досвід допомагає розвитку територіальних громад. У статті зроблено акцент на тому, що територіальні громади як суб’єкти місцевого самоврядування та як одиниці публічного управління відіграють важливу роль у політиці децентралізації. Концепція територіальної громади відображає принципи демократії в державі. Тому дослідження аналізує практичні аспекти місцевого самоврядування в контексті функціонування територіальних громад в Україні. Отримані результати дозволяють стверджувати, що місцеве самоврядування в Україні зазнало значних змін після ухвалення нормативно-правових актів щодо децентралізації та територіальних громад. Закордонний досвід демонструє, що питання місцевого самоврядування впливають на функціонування населених пунктів, добробут населення та розвиток економічних умов для відновлення депресивних регіонів. Водночас місцеве самоврядування в Україні потребує подальшого вдосконалення, що дозволить створити ефективну систему, у якій кожен член територіальної громади відчуває свій безпосередній вплив на розвиток успішного регіону. Отримані результати ефективні для встановлення практичного аспекту впливу реформи місцевого самоврядування на реальний стан територіальних громад та їх економічні показники. Цінність дослідження полягає в порівнянні показників розвитку населених пунктів до та після децентралізації, що дозволяє робити висновки про ефективність та результативність функціонування територіальних громад як суб’єктів місцевого самоврядування.
Авторське право (c) 2025 Дзевелюк М., Дзевелюк А. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
ІНСТИТУЦІОНАЛІЗАЦІЯ ЗАКОНОДАВЧОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПУБЛІЧНОЇ СЛУЖБИ В УКРАЇНІ
У статті досліджено процес інституціоналізації законодавчого забезпечення публічної служби в Україні. Обґрунтовано, що процес її становлення як інституту та системи є доволі складним, тривалим та дискусійним. Розглянуто внесок вітчизняних науковців у розвиток досліджень класифікації публічної служби та її різновидів. Становлення інституту публічної служби, насамперед, розглянуто з позицій формування двох найчисельніших служб: державної та служби в органах місцевого самоврядування. Наголошено на витоках законодавчого забезпечення розвитку публічної служби, пов’язаного із прийняттям Закону України «Про державну службу» (1993 р.), який на той час регулював функціонування служби в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Прийняття Конституції України (1996 р.) зафіксувало два види публічної влади і два види публічної служби, що зумовило розроблення та прийняття відповідних законів. Із прийняттям Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (1997 р.) викристалізувались особливості служби головних посадових осіб в органах місцевого самоврядування. Важливою віхою у правовому вимірі в організації виконавчої влади та її пристосуванні до потреб суспільних трансформацій відіграло прийняття Концепції адміністративної реформи в Україні (1998 р.), концептуальні положення якої визначали засади адміністративної реформи, організації державної служби, територіального устрою та системи місцевого самоврядування. Акцентовано на дискусійних положеннях законів, Концепції та їх кореляції з реаліями організації публічної влади та функціонування публічної служби. Звернуто увагу на класифікацію посад, виокремлення ознак політичної та патронатної служб як передумов формування нових видів публічної служби. Визначною подією стало прийняття закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (2001 р.), з уведенням в дію якого відбулось розмежування двох самостійних інститутів служби, які регулювались окремими законами. Подальша трансформація закону України «Про державну службу» (2011, 2015 р.) та дослідження їх положень засвідчило формування чотирьох взаємопов’язаних, але окремих соціально-правових інститутів публічної служби як системи: державної служби, служби в органах місцевого самоврядування (муніципальної служби), політичної служби та патронатної служби. Прийняття нової редакції Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (2023 р.), введення в дію якого передбачено через шість місяців після припинення воєнного стану, стало ще одним кроком до зміцнення інституту муніципальної служби в умовах воєнного стану та викликів сьогодення. Обґрунтовуючи свої висновки, представлено класифікацію служби та її різновиди з урахуванням чинного законодавства та наведення відповідних положень, дефініції служб, які відсутні у діючому законодавстві.
Авторське право (c) 2025 Лазор О., Лазор О. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
МІЖНАРОДНИЙ ДОСВІД УЧАСТІ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА В РЕАЛІЗАЦІЇ ПРАВООХОРОННОЇ ФУНКЦІЇ ДЕРЖАВИ
У статті досліджено міжнародний досвід участі громадянського суспільства в реалізації правоохоронної функції держави та визначено його значення для реформування правоохоронної системи України в умовах демократичних трансформацій і євроінтеграційних процесів. Проаналізовано еволюцію підходів до забезпечення правопорядку – від традиційної державоцентричної моделі до сучасної партнерської, що передбачає активне залучення громадян і громадських організацій до формування та реалізації політики безпеки. Розкрито зміст і практичне значення теоретичних концепцій «community policing», «good governance» та «participatory democracy», які сформували сучасне розуміння взаємодії поліції та суспільства у демократичних державах. З’ясовано, що в країнах Європейського Союзу, США та Великій Британії участь громадянського суспільства у правоохоронній діяльності має інституціоналізований характер, закріплена на нормативному рівні та реалізується через різноманітні механізми – громадські консультативні ради, партнерські програми з профілактики злочинності, цивільний контроль за діяльністю поліції, а також спільне планування безпекових стратегій на місцевому рівні. Особливу увагу приділено аналізу практичних моделей співпраці поліції та громади, зокрема програмам Neighborhood Watch у США, Community Safety Partnerships у Великій Британії, добровільним поліцейським формуванням у Німеччині та системі громадського нагляду за поліцією у Канаді. Показано, що ефективність цих моделей ґрунтується на принципах відкритості, підзвітності, взаємної довіри та регулярного діалогу між правоохоронними органами і населенням. Обґрунтовано, що залучення громадянського суспільства до реалізації правоохоронної функції сприяє підвищенню рівня довіри до поліції, зменшенню латентної злочинності, більш ефективному виявленню та попередженню правопорушень, а також зміцненню демократичних інститутів і верховенства права. На основі узагальнення міжнародного досвіду сформульовано висновки щодо можливостей його адаптації в Україні з урахуванням національних правових традицій, рівня розвитку громадянського суспільства та інституційної спроможності органів публічної влади. Зроблено висновок, що впровадження партнерських моделей взаємодії поліції та громади є необхідною передумовою підвищення ефективності державної політики у сфері безпеки та сталого розвитку територіальних громад.
Авторське право (c) 2025 Кононенко В., Хоменко О. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
ФОРМУВАННЯ ТА РЕАЛІЗАЦІЯ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ У СФЕРІ ІНКЛЮЗИВНОГО СЕРЕДОВИЩА
У статті комплексно досліджено сучасні виклики та перспективи формування інклюзивного середовища в системі публічного управління України. Обґрунтовано, що інклюзивність у XXI столітті стала одним із ключових принципів державної політики, який передбачає забезпечення рівних можливостей для всіх громадян незалежно від стану здоров’я, віку, соціального статусу, місця проживання чи інших особливостей. Підкреслено, що інклюзивна державна політика є невід’ємною складовою демократичного розвитку держави, реалізації прав людини та важливим елементом європейської інтеграції України. Визначено актуальність дослідження у зв’язку з сучасними соціально-економічними та демографічними викликами, зокрема наслідками воєнних дій, що призвели до значного збільшення кількості осіб з інвалідністю, внутрішньо переміщених осіб, ветеранів війни, осіб з посттравматичними розладами та інших маломобільних груп населення. У зв’язку з цим питання формування безбар’єрного простору, доступності публічних послуг, працевлаштування та соціальної інтеграції набувають особливої державної ваги. Проаналізовано законодавчі та інституційні зміни у сфері інклюзивної політики, зокрема впровадження обов’язкових квот працевлаштування осіб з інвалідністю у юридичних організаціях та державних установах, розвиток системи інклюзивної державної служби, запровадження посад радників з питань інклюзії та безбар’єрності, а також створення нових механізмів електронного відбору кадрів до публічної служби. Окрему увагу приділено впровадженню принципів адаптованого робочого місця, цифрової доступності державних онлайн-послуг та розвитку електронного врядування як інструменту забезпечення рівного доступу громадян до адміністративних послуг. Розглянуто основні напрями реалізації інклюзивної державної політики, серед яких: забезпечення фізичної доступності будівель і споруд, розвиток безбар’єрної транспортної інфраструктури, впровадження цифрової доступності, розвиток інклюзивної освіти, підвищення рівня зайнятості осіб з інвалідністю, формування інклюзивної корпоративної культури у державних органах, а також розвиток соціального партнерства між державою, місцевим самоврядуванням, громадськими організаціями та міжнародними інституціями. Узагальнено міжнародний досвід реалізації інклюзивної політики в країнах Європейського Союзу, США та Канаді, де інклюзивність розглядається як один із ключових принципів публічного управління та соціальної політики. Встановлено, що ефективна інклюзивна політика базується на принципах універсального дизайну, доступності публічних послуг, рівності можливостей у сфері освіти та працевлаштування, а також системному моніторингу рівня безбар’єрності. Виявлено основні проблеми та бар’єри реалізації політики безбар’єрності в Україні, серед яких: обмеженість фінансових ресурсів, недостатній рівень підготовки управлінських кадрів у сфері інклюзивного управління, інституційна інерція органів влади, нерівномірність розвитку інфраструктури у регіонах, недостатній рівень цифрової доступності державних сервісів, а також недостатній рівень суспільної обізнаності щодо принципів інклюзивності та толерантності. Обґрунтовано необхідність комплексного підходу до формування інклюзивного середовища через координацію діяльності центральних і місцевих органів влади, удосконалення нормативно-правової бази, розвиток програм фінансової підтримки інклюзивних проєктів, запровадження системи моніторингу безбар’єрності, розширення програм професійної підготовки державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування з питань інклюзивного управління. Зроблено висновок, що реалізація інклюзивної державної політики сприяє підвищенню ефективності публічного управління, розвитку людського потенціалу, зміцненню соціальної згуртованості, підвищенню довіри громадян до органів влади та формуванню позитивного міжнародного іміджу України як демократичної та соціально орієнтованої держави. Інклюзивність визначено як один із стратегічних напрямів модернізації системи публічного управління та розвитку соціальної держави в Україні.
Авторське право (c) 2026 Олег Лазор, Володимир Байраківський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕІНЖИНІРИНГ ТА ОПТИМІЗАЦІЯ БІЗНЕС-ПРОЦЕСІВ ПІДПРИЄМСТВА В УМОВАХ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ
У статті досліджено теоретико-методологічні засади та практичні аспекти реінжинірингу й оптимізації бізнес-процесів підприємства в контексті цифрової трансформації. Обґрунтовано, що сучасні виклики глобалізації, посилення конкуренції та стрімкий розвиток технологій вимагають від підприємств переходу від локальних, фрагментарних покращень до фундаментального переосмислення діяльності на засадах процесного підходу. Уточнено сутність понять «бізнес-процес», «реінжиніринг бізнес-процесів» та «оптимізація», визначено їх ключові відмінності, що дозволяє розмежувати стратегії інкрементальних і радикальних змін. Систематизовано принципи реінжинірингу, зокрема горизонтальне та вертикальне стиснення процесів, децентралізацію відповідальності, інтеграцію робіт та орієнтацію на клієнта. Розглянуто еволюцію підходів до вдосконалення процесів: від класичного тейлоризму з його жорсткою ієрархією до сучасних концепцій (Lean, Six Sigma, X-інжиніринг), які акцентують увагу на створенні цінності та міжорганізаційній взаємодії. Особливу увагу приділено ролі цифрових технологій (ERP, BPM-системи, RPA, Big Data, AI) як ключового драйвера радикальних змін, що дозволяють не просто автоматизувати існуючі операції, а створювати принципово нові моделі ведення бізнесу. Запропоновано інтегрований підхід до вибору стратегії вдосконалення (інкрементальна оптимізація чи радикальний реінжиніринг) залежно від стадії життєвого циклу підприємства та факторів зовнішнього середовища. Розроблено авторську процедуру проведення реінжинірингу на засадах X-інжинірингу, яка включає аналіз зовнішніх і внутрішніх процесів, перепроектування та моніторинг результатів. Доведено, що успішна реалізація запропонованого підходу забезпечує підвищення операційної ефективності, скорочення витрат, зростання продуктивності та посилення конкурентних позицій підприємства в умовах цифрової економіки.
Авторське право (c) 2025 Зелінська О. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
МЕХАНІЗМИ ФОРМУВАННЯ ІМІДЖУ ОРГАНІВ ПУБЛІЧНОЇ ВЛАДИ В УМОВАХ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ ТА СУСПІЛЬНИХ ТРАНСФОРМАЦІЙ
Механізми формування іміджу публічних органів влади - це багатокомпонентна система, що об’єднує нормативно-правове регулювання, стратегічні комунікації та інструменти цифрової взаємодії, спрямовані на створення стійкого позитивного сприйняття державного органу. Це не лише набір інструментів впливу, а динамічний процес управління репутаційним капіталом, який забезпечує легітимізацію рішень влади та високий рівень суспільної довіри через прозорість, підзвітність та результативність державної політики. У статті досліджено особливості формування іміджу органів публічної влади в умовах суспільної невизначеності та трансформаційних процесів. Обґрунтовано, що в сучасних умовах ефективність функціонування державних інституцій значною мірою залежить від рівня довіри громадян, що робить позитивний імідж важливим стратегічним ресурсом публічного управління. Проаналізовано наукові підходи до визначення сутності поняття «імідж органів публічної влади» та розкрито основні фактори, які впливають на його формування, зокрема ефективність управлінських рішень, відкритість і прозорість діяльності, комунікаційну політику, професіоналізм публічних службовців і розвиток цифрових технологій. У роботі визначено ключові механізми формування іміджу органів публічної влади, серед яких інституційні, організаційні, інформаційно-комунікаційні та соціально-психологічні. Особливу увагу приділено ролі цифрової трансформації, електронного урядування, розвитку публічних комунікацій та використанню сучасних інформаційно-комунікаційних технологій у процесі взаємодії влади з громадськістю. Розглянуто основні проблеми, що стримують розвиток позитивного іміджу державних інституцій, зокрема недостатній рівень нормативно-правового забезпечення комунікаційної діяльності, обмеженість механізмів участі громадськості у прийнятті управлінських рішень та недостатню відкритість органів влади. На основі аналізу європейського досвіду комунікаційної політики окреслено ключові напрями підвищення ефективності формування іміджу публічних інституцій, серед яких розвиток діалогової комунікації з громадянами, забезпечення прозорості діяльності органів влади, використання сучасних цифрових платформ та залучення громадськості до процесів управління. Зроблено висновок, що формування позитивного іміджу органів публічної влади потребує комплексного поєднання управлінських, комунікаційних і технологічних механізмів, що сприятиме зміцненню довіри громадян до державних інституцій та підвищенню ефективності системи публічного управління.
Авторське право (c) 2025 Назаренко М., Тодорова О., Степанчук В. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
МЕХАНІЗМИ ПУБЛІЧНО-ПРАВОВОГО АДМІНІСТРУВАННЯ ОСВІТНЬОЇ БЕЗБАР’ЄРНОСТІ У СФЕРІ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ
У статті здійснено комплексний аналіз механізмів публічно-правового адміністрування освітньої безбар’єрності у сфері дошкільної освіти в умовах трансформації державної освітньої політики та імплементації міжнародних стандартів забезпечення прав людини. Обґрунтовано, що забезпечення доступності дошкільної освіти є складовою реалізації фундаментального права на освіту та одним із ключових напрямів державної політики у сфері інклюзії, що потребує системного нормативно-правового, інституційного та фінансового забезпечення. Проаналізовано національне законодавство України у сфері освіти, соціального захисту осіб з інвалідністю та створення безбар’єрного простору, а також міжнародні та європейські документи, що визначають стандарти доступності ранньої та дошкільної освіти, зокрема підходи систем Early Childhood Education and Care (ECEC) та практики розвитку інклюзивної дошкільної освіти у країнах Європейського Союзу. Встановлено, що сучасна модель публічно-правового адміністрування освітньої безбар’єрності характеризується багаторівневою регуляторною структурою, однак її практична реалізація у сфері дошкільної освіти залишається недостатньо ефективною через обмеженість ресурсів, нерівномірність фінансування та недостатню координацію між суб’єктами публічного управління. На основі результатів емпіричного дослідження, проведеного серед закладів дошкільної освіти України, виявлено системні проблеми ресурсного забезпечення інклюзивного освітнього середовища, що проявляються у нестачі спеціальних навчальних матеріалів, недостатній фізичній доступності будівель, дефіциті асистентів вихователя, психологічної підтримки та допоміжних засобів для дітей з особливими освітніми потребами. Доведено, що наявний розрив між нормативно закріпленими гарантіями права на освіту та фактичними можливостями їх реалізації свідчить про існування структурної невідповідності між функціями та ресурсами у системі публічного адміністрування. Обґрунтовано необхідність удосконалення механізмів публічно-правового адміністрування освітньої безбар’єрності шляхом законодавчого визначення мінімальних стандартів ресурсного забезпечення інклюзивного освітнього середовища, запровадження цільового фінансування заходів безбар’єрності, посилення інституційного контролю та інтеграції оцінювання доступності до процедур державного нагляду за діяльністю закладів освіти. Зроблено висновок, що подальший розвиток системи дошкільної освіти має здійснюватися на засадах універсальної доступності, міжвідомчої координації та узгодження національного законодавства з європейськими стандартами якості та інклюзивності освіти.
Авторське право (c) 2025 Ставнича Н., Нагорняк С. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
ЕВОЛЮЦІЯ ТА СОЦІАЛЬНІ ФУНКЦІЇ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В ДОБУ УКРАЇНСЬКОЇ РЕВОЛЮЦІЇ (1917 – 1920 РР.)
Статтю присвячено комплексному аналізу еволюції правових засад та практичної реалізації соціальних функцій органів місцевого самоврядування (земств, міських дум та інститутів-замінників) в добу Української революції 1917 – 1920 рр.. Актуальність теми зумовлена викликами сучасної реформи децентралізації в Україні, яка стикається зі схожою проблемою збереження балансу між розширенням прав громад та забезпеченням державної керованості в умовах воєнного стану. Наукова проблема полягає у фундаментальному розриві між теоріями державотворення та практикою суспільного виживання в екстремальних умовах. Досліджено, чому три послідовні українські уряди зазнали невдачі у спробі збудувати ефективну модель влади на місцях, не зумівши поєднати демократичну легітимність (виборність) та адміністративну дієвість (жорстку виконавчу вертикаль). Методологія ґрунтується на аналізі нормативно-правових актів та історіографічному підході, що фіксує перехід від загальнополітичних наративів до регіональних адміністративно-господарських досліджень. Проаналізовано три відмінні моделі управління. Центральна Рада впроваджувала демократичний ідеалізм, що призвів до інституційного дуалізму (призначені комісари проти виборних земств) і завершився колапсом керованості, трагічно зафіксованим у Конституції УНР. Гетьманат Павла Скоропадського став консервативною реакцією: він призупинив діяльність виборних органів, замінивши їх призначуваною вертикаллю старост, що спиралася на військову силу окупаційних військ. Пріоритетом стала не демократія, а ефективність збору продовольства. Директорія УНР, декларуючи відновлення демократії, в умовах тотальної війни вдалася до ще більш авторитарних методів, створивши мілітаризовану вертикаль комісарів. Це призвело до повного інституційного хаосу, багатовладдя та правового нігілізму. Особливу увагу приділено соціальним функціям місцевого самоврядування. Встановлено, що саме земства взяли на себе тягар життєзабезпечення громад. Вони успішно реалізовували політику українізації освіти та намагалися зберегти принципи земської медицини. Водночас фатальною вразливістю стала покладена на них функція «продовольчої диктатури». Примусові реквізиції хліба перетворили місцеве самоврядування з представника громади на агента примусу, що знищило його соціальну опору. Провал інституту місцевого самоврядування був зумовлений стратегічним конфліктом між ідеологічними вимогами центру (лояльність, мобілізація, українізація) та прагматичними запитами населення (мир, земля, хліб). Не маючи змоги задовольнити останні, органи місцевого самоврядування втратило легітимність і було знищено разом з українською державністю.
Авторське право (c) 2025 Кононенко В., Кушко І. https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
ОСОБЛИВОСТІ ЗАСТОСУВАННЯ ПЕДАГОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ВИВЧЕННЯ ПРАВА У ВИЩІЙ ШКОЛІ
У статті досліджено особливості застосування педагогічних технологій вивчення права у вищій школі, адже педагогічна технологія функціонує і як наука, що досліджує найбільш раціональні шляхи навчання, і як система способів, принципів і регулятивів, що застосовуються у навчанні, і як реальний процес навчання. Вимоги сучасності ставлять перед юридичним вишем завдання сформувати не лише високоосвічену, але й здатну самостійно, творчо мислити, адаптуватися до умов існування особистість. Це вимагає змін у діяльності викладача юридичних дисциплін і, в першу чергу, потребує взаємодії зі студентами та процесами їх саморозвитку й самоорганізації. Розробляються нові та використовуються вже існуючі технології навчання, які адаптуються до конкретних умов та специфіки навчальних закладів. У зв’язку з цим розробляються й різні технології аналізу педагогічної діяльності, що стимулюють посилення самостійності студентів, передбачають розвиток процесів саморегуляції спільної діяльності викладача та студентів і сприяють підвищенню якості навчального процесу в цілому. Виходячи з того, що інститут педагогічних технологій є предметом широких наукових дискусій як в Україні, так і за кордоном, авторами досліджено етапи введення в науковий обіг поняття педагогічні технології та його зв'язок з методикою викладання права. Звернення до концептуальної еволюції теоретичних витоків педагогічних технологій дало можливість проаналізувати їх сутність та зміст, дослідити структурно-функціональні і предметно-технологічні характеристики найбільш витребуваних педагогічних технологій, які автори успішно реалізовують у своїй викладацькій практиці. Особлива увага приділена аналізу сучасного стану педагогічних технологій та проблемам, що виникають в процесі вивчення права, зроблено висновок, що ефективність навчального процесу залежить від багатьох чинників. Але незаперечним є те, що успіх у реалізації навіть найдосконаліших педагогічних систем та завдань, залежить від особистості викладача, його майстерності і моральних якостей. Оскільки метою статті є оцінка ефективності потенціалу особливостей застосування педагогічних технологій загалом, а також використання найбільш сучасних з них в процесі підготовки фахівців з права, автори дійшли висновку щодо важливості інтегративного розуміння педагогічних технологій, відзначили притаманну їм універсальність, шо базується на поєднанні варіативності й альтернативності із особистісно орієнтованим підходом. В статті наголошується, що варто розрізняти педагогічну технологію від методики навчання. Відмінність полягає в тому, що педагогічні технології вдається відтворювати й тиражувати і, при цьому, гарантувати високу якість навчально-виховного процесу. Виходячи із завдань дослідження, окрема увага приділена оцінці ефективності таких педагогічних технологій як модульне навчання, блочно-тьюторська технологія, метод аналізу казусів, діяльність юридичної клініки, вуличне право, електронне навчання та використання штучного інтелекту. Робиться висновок щодо необхідності володіння спеціальними методами, прийомами і технологіями в сфері сучасної освіти, що, в свою чергу, дає реальну можливість ефективно виконувати завдання в умовах сучасних глобальних викликів, перед якими опинилася світ в цілому і Україна зокрема.
ПРАВОВИЙ СТАТУС ВІЙСЬКОВОЗОБОВ’ЯЗАНОГО В УКРАЇНІ В УМОВАХ ПРАВОВОГО РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті присвячена аналізу правового статусу військовозобов’язаних в Україні в умовах правового режиму воєнного стану. На основі чинного законодавства автором сформовано понятійний апарат дослідження, зокрема, надано визначення дефініцій «правовий режим воєнного стану», «військовозобов’язаний», «призовник», «військовослужбовець» тощо. Проведено ґрунтовне вивчення нормативно-правової бази, яка регулює питання мобілізаційної підготовки та проходження військової служби. Окрему увагу приділено також аналізу змін, внесених до Законів України «Про військовий обов’язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» після запровадження воєнного стану і оголошення загальної мобілізації в нашій державі. Досліджено вплив оновленого законодавства на правовий статус військовозобов’язаних та наголошено на пріоритетності забезпечення прав людини і громадянина навіть попри можливість їх обмеження згідно із чинними нормативно-правовими актами України. У роботі з’ясовано практичні аспекти застосування нових правових норм, а також виявлено прогалини, що потребують додаткового врегулювання. З урахуванням судової практики обґрунтовано необхідність створення прозорих і ефективних механізмів оскарження рішень районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, підкреслено важливість вдосконалення мобілізаційного законодавства задля недопущення безпідставного обмеження та порушення прав військовозобов’язаних. На основі проведеного дослідження надано конкретні пропозиції щодо усунення виявлених колізій у регулюванні правового статусу військовозобов’язаних в Україні в умовах правового режиму воєнного стану. У статті закцентовано увагу на тому що оновлення мобілізаційного законодавства призвело до виникнення не лише цієї прогалини. Ще більше правових колізій з’явилося у зв’язку із прийняттям Постанови № 560, яка подекуди розходиться із нормами Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливо щодо питання про надання громадянам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Авторське право (c) 2024 Володимир Шлапак
ПОВНОВАЖЕННЯ ТА РЕФОРМУВАННЯ ВИЩОЇ РАДИ ПРАВОСУДДЯ ЯК ЕЛЕМЕНТУ ДЕРЖАВНОГО УПРАВЛІННЯ СИСТЕМОЮ ОРГАНІВ СУДОВОЇ ВЛАДИ УКРАЇНИ
Стаття присвячена вивченню особливостей формування складу та повноважень Вищої ради правосуддя у сфері організаційного забезпечення діяльності судів в Україні. Висвітлено питання реформування Вищої ради правосуддя як складової державного управління системою органів судової влади України. З цією метою проаналізовано положення Конституції України та спеціального Закону, який регламентує діяльність Вищої ради правосуддя, а також розглянуто основні функції та завдання Вищої ради правосуддя України. Досліджено питання відновлення роботи Вищої ради правосуддя у 2023 році, правовий статус даного державного органу в системі судової гілки влади. З’ясовано, що діяльність Вищої рада правосуддя є надзвичайно важливою в демократичній та правовій державі. Основними завданнями Вищої ради правосуддя є формування суддівського корпусу, звільнення суддів з посад, притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності за порушення ними положень Закону. В статті також запропоновано напрямки вдосконалення процедури добору кадрів до складу Вищої ради правосуддя. Обґрунтовано нагальну потребу реалізації з боку Вищої ради правосуддя принципу незалежності суддів при прийнятті ними судових рішень. Зазначено, що втручання у здійснення правосуддя чи безпосередній вплив на суддів в правовій та демократичній державі, якою себе позиціонує України є недопустимим у будь-який спосіб. Закцентовано увагу, що сьогодні в Україні залишається вкрай великою проблемою відсутність можливості апелювати щодо незаконності рішень Вищої ради правосуддя до вищестоящого органу в Україні і це створює можливості до неналежного розгляду скарг громадян, непрямим доказом чому є численні звернення до ЄСПЛ. Дані обставини в першу чергу знижують довіру до ВРП як надзвичайно важливого органу державного управління для організації якісно правосуддя. Було надано рекомендацію, що задля підвищення довіри населення до правосуддя в Україні, слід активізувати роботу Вищої ради правосуддя, в першу чергу, з метою очищення суддівського корпусу. А також, на наш погляд, удосконалення діяльності Вищої ради правосуддя має тривати одночасно з реформування судової реформи в Україні. Саме незалежність та безсторонність таких органів державної влади як Вища рада правосуддя являються еталоном належного здійснення правосуддя в правовій та демократичній державі.
ДИНАМІКА ВАЛОВОГО ВНУТРІШНЬОГО ПРОДУКТУ УКРАЇНИ 2003-2023 РОКИ
У статті проведений аналіз важливих показників для підняття економіки країни, включаючи валовий внутрішній продукт, валовий продукт на душу населення для окреслення перспектив розвитку. Обраховано рівень економічної активності населення, якості життя, фінансового навантаження на працездатну особу, платоспроможний попит. Встановлено, зниження валового продукту, що супроводжується зменшенням надходжень до бюджету, зменшення купівельної спроможності громадян, відповідно і скороченням виробництва товарів та послуг, скорочення експорту. Досліджені показники негативно позначаються на експорті та імпорті, спостерігаємо динаміку зміщення даних не в найкращу сторону для розвитку країни, окреслили велику імпортозалежність. Також автори відзначають основні проблеми з якими стикнулася національна економіка у 2003-2023 роки, зіставили реальний та номінальний валовий внутрішній продукт. Конкретні напрямки галузевої структурної політики на наш погляд, варто сконцентрувати на розвитку технологій, створення робочих місць, ефективному використанні наявних природних ресурсів. Зазначено, що показники валового внутрішнього продукту має великий вплив на кожного в економічному середовищі країни. Зміни показника впливають на всі сфери: від власних фінансів до інвестиційної привабливості країни, можливості зростання потенційних робочих місць. Авторами визначено, що стрімке зростання імпорту починаючи з 2005 року, так імпорт у 2023 році перевищив рівень 2005 року на 14,47%, що значно ускладнює підняття економіки. Закцентовано увагу на тому, що зміни потрібно фокусувати на заходах інтенсифікації інвестицій та підвищення ефективності використання наявних фінансових, трудових та виробничих ресурсів. Для інтенсифікації державної економічної політики та обрання вектору розвитку економіки країни слід звернути увагу на виробничі потужності та нарощення виготовлення продукції з подальшою реалізацією на експорт.
Авторське право (c) 2024 Олександр Климчук
ҐЕНЕЗА ПОЛІТИЧНОЇ СЛУЖБИ: ОРГАНІЗАЦІЙНО-ПРАВОВИЙ АСПЕКТ
Анотація. Здійснено спробу надати науково обґрунтовану характеристику процесу становлення політичної служби в Україні як складової публічної служби на основі дослідження ґенези, аналізу нормативно-правового забезпечення та теоретичних напрацювань, виокремлення структурних складових цієї служби та їх співвідношення з іншими видами. Дослідження проведено методами аналізу та синтезу, дедукції та індукції, порівняльного аналізу та ін.Зважаючи на відсутність законодавчого закріплення видів публічної служби, у наукових джерелах мають місце різні підходи. Проаналізовано внесок вітчизняних науковців у розвиток досліджень сутності та класифікацій публічної служби для визначення у ній місця політичної служби. Загалом сутність служби можна сформулювати виходячи з трьох аспектів: правового, інституційного (соціального) та функціонального, які сукупно формують сутнісну характеристику певного виду служби, демонструють особливості кожного з видів.Виокремлено основні риси цього інституту: особливості вступу, проходження та звільнення з політичної служби; наявність політичної відповідальності; цільове зайняття посад у державних структурах з метою формування та реалізації державної політики у всіх сферах; оплата праці з держбюджету. Акцентовано увагу на основних підвидах політичної служби, визначених законодавчо: служба на посаді Президента України; служба на посадах депутатів Верховної Ради України; служба на посадах членів Кабінету Міністрів України; служба на посадах першого заступника міністра та заступників міністра. Зосереджено увагу на інших посадах публічної служби, які за функціональною складовою можна зарахувати до категорії посад політичної служби. Визначено актуальні питання процесу становлення політичної служби як складової публічної: формування та закріплення у законодавстві вичерпного переліку політичних посад; нормативне закріплення специфіки статусу державних політичних службовців з урахуванням їх різновидів; визначенні основоположних засад політичної служби: сутність, особливості, види, функції, принципи, обмеження,
формування та реалізація державної політики
КОНЦЕПЦІЯ ЗМІН СУЧАСНОЇ ПАРАДИГМИ УПРАВЛІННЯ ПЕРСОНАЛОМ ДЛЯ ПОВОЄННОЇ ЕКОНОМІКИ УКРАЇНИ
Значні суспільні зміни глобального масштабу, спричинені спочатку пандемією, а потім повномасштабним військовим вторгненням на територію України та зростанням збройних конфліктів у політично нестабільних регіонах планети, призвели до появи чіткого розуміння необхідності концептуального оновлення парадигми управління персоналом з урахуванням нових обставин. Це питання є особливо актуальним для українських підприємств, система управління персоналом яких вже третій рік поспіль функціонує в умовах воєнного стану та щоразу стикається з необхідністю долати нові та складні виклики. Досліджено погляди науковців і практиків щодо актуальних напрямів вдосконалення сучасної парадигми управління персоналом. Розглядаються такі ключові аспекти, як швидкі зміни на ринку праці, вплив технологічних інновацій і глобалізації на управління персоналом, а також необхідність адаптації підприємств до нових умов. Висвітлено концепції та стратегії управління персоналом, спрямовані на забезпечення конкурентоспроможності підприємств у новій економічній реальності. Проведено аналіз викликів сучасної парадигми управління персоналом підприємства та узагальнено їх спектр за групами конкурентних викликів ринку праці та внутрішніх кадрових викликів. У статті розглядаються основні виклики, з якими стикаються підприємства в Україні, такі як недостатня кваліфікація працівників, відсутність інноваційних підходів в управлінні персоналом, посилення конкуренції на ринку праці та нестабільність економічної ситуації. В будь-якому випадку, існуючий спектр досліджень означеної тематики не дає можливості відповісти на запитання щодо того, які саме виклики постали і ще постануть у перспективі перед системою управління персоналом підприємств в Україні воєнного та повоєнного часу, а також щодо того, наскільки діюча наукова парадигма відповідатиме тим викликам, чим і обумовлюється актуальність вивчення означених питань. Визначено склад ключових демографічних та кадрових змін в Україні як викликів сучасній парадигмі управління персоналом. Запропоновано концептуальні засади зміни парадигми управління персоналом підприємств України у повоєнний період.
МЕТОДОЛОГІЯ ДОСЛІДЖЕНЬ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ
Анотація. Штучний інтелект (далі – ШІ) стрімко розвивається, впливаючи на різні сфери життя людини, що потребує його правового регулювання. Але перш за все, потрібно дослідити його правову природу, класифікацію та правові аспекти. В даній науковій статті проведений аналіз наукової літератури по заданій темі «Методологія досліджень штучного інтелекту», в результаті чого сформовані завдання, основа дослідження та висновки. В статті розглянуті суспільні відносини щодо становлення, використання, функціонування, застосування та розвитку ШІ в Україні. Вказано на особливості об'єкта, що безпосередньо досліджуються (пошук, фіксація, зберігання, аналіз, використання, еволюція ШІ). Дана тематика має багато складнощів, адже вимагає комплексного вивчення основ ШІ, зокрема функціональної природи та технічних характеристик. Методологія ШІ досліджується крізь призму його типів, видів та підходів досліджень. Вся класифікація, наведена в даній статті, зводиться до двох основних питань, які ми можемо поставити до початку дослідження: «Чи володіє ШІ якостями, характерними для людського інтелекту?» та «Чи здатний ШІ виконувати завдання, які зазвичай виконують люди?». В статті описане походження штучного інтелекту – від біологічного інтелекту людини. Тобто, вказується що ШІ це спроба імітації мозку на нейронів людини. Адже в основу функціонування штучного інтелекту, як об’єкту закладається здатність до навчання, узагальнення інформації, накопичення досвіду, адаптації до навколишніх умов. В статті проаналізовані типи ШІ: експертні системи, машинне навчання, обробка природної мови та розмовний ШІ, нейронні мережі та глибоке навчання, комп’ютерний зір. Також наведена класифікація ШІ за рівнем інтелекту: вузький, загальний, суперінтелект. Зроблені висновки, що не існує єдиного визначення ШІ, яке б охоплювало всі його риси та ознаки. Всі класифікації ШІ ґрунтується на різних критеріях, таких як рівень інтелекту, функціональні можливості, сфера застосування і їх кількість є потенційно необмеженою. Розвиток ШІ потребує комплексного правового регулювання, яке враховуватиме його особливості та потенційні ризики для суспільства.
Авторське право (c) 2024 Єлизавета Тимошенко
КОМУНІКАЦІЙНІ СТРАТЕГІЇ ЯК ІНСТРУМЕНТ СТАБІЛЬНОГО ДІАЛОГУ ТА ДОСЯГНЕННЯ ЦІЛЕЙ РОЗВИТКУ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ
У статті розглянуті поняття «комунікація», «комунікаційна культура в публічному управлінні» та «комунікаційні стратегії». Визначено основні функції комунікаційних стратегій, які спрямовані на підвищення якості комунікацій як всередині суб'єктів публічного управління, так і поза їх межами, а саме: визначення бачення організації, проведення діагностики та аналізу, планування використання ресурсів організації, вплив на громадськість, підвищення ефективності роботи організації. З’ясовано, що сьогодні відбувається трансформація підходів до комунікаційних процесів у публічному управлінні та перехід до нового етапу, основою якого є партнерські відносини, саме цим і зумовлено впровадження нових інструментів та налагодження механізмів взаємодії між органами влади і громадськістю. Розглянуто позитивний вітчизняний досвід реалізації комунікаційної стратегії на місцевому рівні на прикладі виконавчого комітету Мереф'янської міської ради. Зокрема, Мереф'янська міська рада впроваджує багато практик, що спрямовані на інформування та залучення громадян до участі у міських справах. Наприклад, вона робить акцент на вихованні молоді з активною громадянською позицією, з цією метою були запровадженні проєкт «Уроки з Мером», для більш старших громадян були розроблені: школа проєктного менеджменту, бюджет участі тощо. Авторами визначено, що ефективна комунікація має вирішальне значення у процесі формування прозорих та довгострокових відносин зі стейкхолдерами в публічному управлінні, а також розроблено структуру комунікаційних цілей. Обґрунтовано певні концептуальні моменти, що стосуються розробки комунікаційної стратегії в громаді. Зроблено висновок, що одним з найефективніших шляхів формування якісної комунікаційної системи, в процесі стратегування розвитку територіальної громади, є
ТРАНСКОРДОННЕ СПІВРОБІТНИЦТВО: КЛЮЧОВІ АСПЕКТИ І ВИКЛИКИ ДЛЯ РОЗВИТКУ РЕГІОНІВ УКРАЇНИ
Дана стаття присвячена глибокому вивченню і аналізу транскордонного співробітництва регіонів України, сприймаючи його як важливий елемент сучасного регіонального розвитку. Починаючи з огляду історії та поточного стану транскордонної співпраці в Україні, стаття розкриває ключові виклики та можливості, з якими стикаються регіони, виокремлюючи їх в контексті глобальних тенденцій. Особлива увага приділяється вивченню прикладів успішного транскордонного співробітництва, зокрема аналізу діяльності Єврорегіону «Дністер». Цей регіональний альянс служить ілюстративним прикладом вдалих ініціатив та позитивного впливу на розвиток учасників. Стаття виокремлює висновки та рекомендації на основі отриманих результатів, направлені на подальше зміцнення транскордонного співробітництва в регіонах України. Її мета стимулювати обговорення та діалог щодо ефективних шляхів розвитку міжнародного співробітництва в контексті високодинамічного регіонального середовища. За допомогою аналізу різноманітних аспектів транскордонного взаємодії, стаття спрямована на вдосконалення стратегій співпраці та сприяння сталому розвитку регіонів.
Авторське право (c) 2024 Віталій Мережко
ФУНКЦІОНАЛЬНИЙ АУТСОРСИНГ У ДЕРЖАВНОМУ УПРАВЛІННІ
Стаття присвячена дослідженню ключової тенденції, що являється новацією та інструментом у реалізації функцій сучасної держави становлення функціонального аутсорсингу. В сучасному світі глобальне управління провокує вертикальну синхронізацію правопорядків, унаслідок чого трансформується функціонування сучасної держави, в якій деякі функції не можуть бути однозначно атрибутовані державі чи наднаціональній структурі. Тому основна увага приділена процесу, в якому відбувається делегування функцій у формі функціонального аутсорсингу іншим суб'єктам, які в силу організаційних, технологічних та інших умов можуть реалізувати ту чи іншу функцію у більш ефективний спосіб. Держава усе більшою мірою починає конкурувати з недержавними суб'єктами у наданні багатьох послуг від медичного обслуговування і до оборони, які в свою чергу мають ресурси для більш ефективного та широкого спектру надання послуг. Дослідження проведено з урахуванням сучасних світових процесів в напрямку трансформація функціональної структури сучасної держави та застосуванню новаційних методів та інструментів у державному управлінні. Делегування функцій усе частіше розглядається як один з пріоритетних напрямів децентралізації держави, що виходить за рамки публічної сфери. Сучасні інформаційні технології, які дають змогу автоматизувати більшість управлінських дій, переорієнтовують функціонування держави на більш ефективні економічні моделі, зокрема аутсорсинг. Зазначено, що делегування функцій у сучасній державі здійснюється у двох формах: публічній та приватній і саме останню можна охарактеризувати через поняття аутсорсингу. У дослідженні зазначено, що світова тенденція функціональної деконцентрації та децентралізацї державності буде зберігатися і лише посилюватися, і згодом лишиться не так багато функцій, які держава здійснюватиме в монопольному режимі. Тому важливо ефективно впроваджувати інструменти функціонального аутсорсингу в державне управління уже сьогодні.
Авторське право (c) 2024 Марина Дзевелюк
ВЗАЄМОЗВ'ЯЗОК КОНСТИТУЦІЙНИХ ПРИНЦИПІВ ТА ЦІННОСТЕЙ БІОМЕДИЧНОЇ ЕТИКИ
У статті проаналізовано принципи, що регулюють використання нових біотехнологій у життєдіяльності людини. Відзначаються тенденції розвитку цих принципів, серед яких розширення системи принципів біоюриспруденції, вплив на їх формування принципів біоетики; активне використання їх у судовій практиці. Наразі під егідою Ради Європи розроблено комплекс міжнародно-правових та рекомендаційних актів, що регулюють сферу біоетики, а також пов'язаних з нею питань. Конвенція Ов'єдо є єдиним міжнародним юридично обов'язковим документом про захист прав людини у біомедичній галузі. З уваги на європейську систему захисту прав людини, у Конвенції закріплені такі ключові принципи, які стосуються права людини у сфері біомедицини: пріоритет людини, вільна та поінформована згода, захист права на повагу до приватного життя та право на інформацію. Зазначені положення корелюють з основною метою договору – гарантувати права та основні свободи кожного, зокрема недоторканність, а також забезпечувати захист гідності та індивідуальної цілісності людини у зв'язку із застосуванням досягнень біології та медицини. Відповідно до Конвенції Ов'єдо держави-члени зобов'язані захищати гідність і недоторканність кожної людини без будь-якої дискримінації. Особливу роль у сфері біоетики покликані відіграти міжнародно-правові договори та акти Ради Європи, які стимулюють держави до розробки відповідного внутрішньодержавного законодавства та інших правових заходів щодо захисту прав людини. Зазначено, що з огляду на розвиток медицини і залучення до біомедичних досліджень та маніпуляцій щораз більшої кількості людей особливу роль починають відігравати принципи, умовно кажучи, «пасивного» штибу, що передбачають екзистенційну турботу суспільства і медиків – лікарів і дослідників про дотримання етичних вимог щодо пацієнтів, які потрапляють у залежність від них. Особливу роль у зв'язку із цим відіграють принципи цілісності і вразливості, висунуті європейськими біоетиками. Ці принципи безпосередньо пов'язані з повагою гідності особистості і заторкують як фізичну, так і психічну сторони життєдіяльності індивіда.
Авторське право (c) 2024 Тетяна Тарасевич
ЖИТЛОВІ ПРАВА СПАДКОЄМЦІВ ЧЕТВЕРТОЇ ЧЕРГИ
У статті з'ясовуються особливості правового статусу членів сім'ї спадкодавця – спадкоємців четвертої черги за законом. Відсутність легального визначення поняття «член сім'ї спадкодавця» і різні трактовки цього поняття у сімейному, житловому, трудовому праві створюють труднощі для такої категорії осіб при спадкуванні за законом. Зацікавлена особа повинна у судовому порядку довести фактичний склад, наявність якого дозволяє її вважати спадкоємцем четвертої черги за законом. На відміну від спадкоємців статус яких визначають свідоцтва про народження чи шлюб, що видані органами державної реєстрації і свідчать про наявність родинних чи шлюбних відносин, правове становище особи, визнаної членом сім'ї в судовому порядку не є остаточним і може змінитися. Рішення суду про визнання особи членом сім'ї спадкодавця може бути скасовано судом апеляційної чи касаційної інстанції. З'ясовуються проблеми, які виникають при скасуванні такого рішення, якщо квазі-спадкоємець продав нерухоме майно третій особі. Зауважено, що відсутність легального визначення поняття «член сім'ї спадкодавця» зумовлює необхідність доведення зацікавленою особою у судовому порядку фактичного складу, наявність якого дозволяє вважати її спадкоємцем четвертої черги за законом. На відміну від спадкоємців, статус яких визначають свідоцтва про народження чи шлюб, які видані органами державної реєстрації і свідчать про наявність родинних чи шлюбних відносин, правове становище особи, визнаної членом сім'ї в судовому порядку може змінитися, якщо таке рішення буде скасовано судом апеляційної чи касаційної інстанції. Обґрунтовується необхідність накладати заборону на відчуження нерухомого майна протягом певного часу, якщо це майно перейшло до спадкоємця четвертої черги. Така новела буде обмежувати власника у праві розпорядження нерухомим майном, проте сприятиме захисту як приватних, так і публічних інтересів після відкриття спадщини. Зокрема, захищатиме майнові права спадкоємців п'ятої черги чи органів місцевого самоврядування при визнанні спадщини відумерлою, а також виключить безпідставне збагачення особи, яка не мала права відчужувати об'єкти спадщини.
СТАНОВЛЕННЯ СИСТЕМИ ДЕРЖАВНО-ГРОМАДСЬКОГО УПРАВЛІННЯ ВИЩОЮ ОСВІТОЮ УКРАЇНИ ЗА НАЦІОНАЛЬНИМ ЗАКОНОДАВСТВОМ
У статті проаналізовано етапи становлення державно-громадського управління у сфері освіти та поступового залучення інститутів громадянського суспільства до формуваннянової моделі управління вищою освітою України. На основі аналізу основних нормативно- правових актів, які стосувалися сфери вищої освіти та освіти загалом, показано процес формування нової управлінської системи у сфері вищої школи, яка заснована на демократичних принципах функціонування. У роботі наголошено, що система державно-громадського управління та державно-громадського партнерства за законодавством України має базуватися на принципах пріоритету прав та свобод людини і громадянина, верховенства права, взаємної поваги та партнерства, репрезентативності органів громадського самоврядування, громадських об'єднань та інших інститутів громадянського суспільства тощо. У досліджені вказано, що структура управління вищою освітою формувалася відповідно до становлення нової системи публічної влади, де інститути громадянського суспільства стали не тільки новими суб'єктами вироблення публічної політики, а необхідним елементом управлінської системи демократичної країни. Автором вказано, що система державно-громадського управління, яка була проголошена Державною національною програмою «Освіта» («Україна XXI століття») у 1993 р. пройшла довгий та складний шлях становлення, а органи державної влади, які формували та втілювали державну політику у сфері вищої освіти, перебували та й до цього часу перебувають на етапі пошуку оптимальної управлінської моделі.
КОНТРОЛЬ ЄВРОПЕЙСЬКИХ ІНСТИТУЦІЙ У ПИТАННЯХ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ТА НЕПОРУШНОСТІ ПРАВ ДИТИНИ
У статті проведено аналіз існуючих європейських інституцій та механізмів міжнародного захисту прав дитини. Проаналізовано загальнодоступну інформацію, статистичні данні, офіційні веб-сторінки та актуальне вітчизняне та зарубіжне законодавство щодо правового регулювання захисту, забезпечення та непорушності прав неповнолітніх осіб, як одного з найбільш важливих напрямів для створення безпечного, цивілізованого і здорового суспільства. Вивчено основні аспекти діяльності Європейського Суду з прав людини. У роботі підкреслено важливість захисту прав дитини, як однієї з найменш захищених категорій населення, чиє життя напряму залежить від дорослих, які створюють світ та умови, в яких зростатиме та виховуватиметься особистість, що будуватиме майбутнє. Автори вважають, що тема статті є особливо актуальною для осіб, чия діяльність безпосередньо пов'язана з дітьми, викладачів, вчителів, соціальних працівників тощо, а також для загального розуміння дієвих інструментів захисту прав дитини на прикладі міжнародного досвіду. Наголошують, що національне законодавство потребує доопрацювання та створення більш ефективних практичних механізмів у досліджуваній сфері. Авторами розглянуто базові міжнародні механізми права, що забезпечують права неповнолітніх, а саме: Дитячий фонд ООН, Комітет ООН по правам дитини, Всесвітня організація охорони здоров'я, Організація Об'єднаних Націй з питань науки, освіти і культури, а також інші вагомі міжнародні інституції. Для кращого розуміння даних механізмів в статті було деталізовано окремі інституції такі як Рада Європи, Європейська фундація прав людини, Всесвітня асоціація «Школа – територія миру», Європейський культурний фонд, ЮНІСЕФ – Великобританія, Фонд порятунку дітей. Зазначено, вивчення досвіду інших держав дозволяє розширювати кругозір та сприяти утворенню прогресивних засобів, як стосовно захисту та непорушності прав неповнолітніх, так і стосовно інших важливих питань.
Авторське право (c) 2024 Вікторія Горбонос
СВІТОВІ ПРОЦЕСИ ФОРМУВАННЯ УРЯДОВОЇ ПОЛІТИКИ В ГАЛУЗІ ЕНЕРГОЗБЕРЕЖЕННЯ: ТЕНДЕНЦІЇ В УКРАЇНІ
У статті проаналізовано нормативно-правові заходи формування державної політики щодо розв'язання проблем, пов'язаних із виникненням енергетичних криз у розвинутих країнах світу. Визначено, що для подолання нестачі паливно-енергетичних ресурсів вирішальний внесок зробили не нарощування їх видобутку, а конкретні урядові заходи із здійснення процесів регулювання у галузі енергозбереження. Процес ефективного проведення енергозбереження необхідно здійснювати за умов розвинутої ринкової економіки, формування власного національного повноструктурного та цілісного паливно- енергетичного комплексу (споживання як невідновлюваних, так і відновлюваних джерел енергії). Встановлено, що кожна країна знаходиться на різному етапі розвитку та має різні можливості реалізації енергозберігаючої політики залежно від індивідуального рівня науково- технічного та економічного піднесення. Для України формулювання зазначеної проблеми набуває смислового навантаження в площині ефективного видобування та ощадливого використання різних видів паливно-енергетичних ресурсів. У результаті проведення дієвих енергозберігаючих заходів відбувається процес ефективного використання паливно- енергетичних ресурсів, що зумовлюється зменшенням дійсного попиту на них, який буде скорочуватись унаслідок зміни політики ціноутворення, державного регулювання, техніко- технологічних змін та інших факторів.
Авторське право (c) 2022 Олександр Климчук
Україна, територіальна громада, об’єднана територіальна громада, місцеве самоврядування, європейський досвід, децентралізація
У статті здійснено порівняльний аналіз європейського та вітчизняного підходу до політики добровільного об’єднання територіальних громад. Автором проведено дослідження ключових напрямків реформування системи місцевого самоврядування в Україні та європейських країнах. У роботі охарактеризовано динаміку формування територіальних громад, основні поняття, принципи та умови добровільного об’єднання територіальних громад. Охарактеризовано вітчизняне нормативно-правове забезпечення відносин, що виникають у процесі формування спроможних громад. У роботі проведено аналіз загальних аспектів реформи децентралізації на прикладі країн-членів Європейського Союзу. Вивчався переважно практичний досвід у проведені реформ колишніх постсоціалістичних країн. Автором зазначено, що використання європейського досвіду реформування місцевих органів публічної влади слугую гарним підґрунтям для проведення реформи децентралізації в Україні та досягти ефективних змін у системі управління, фінансування, модернізації невеликих громад України. У роботі зазначено, що реформа децентралізації вже зараз призвела до помітних змін в українському суспільстві, в органах державного управління, а також у системі місцевого самоврядування. З часу ухвалення Концепції реформування місцевого самоврядування та територіальної організації влади в Україні у 2014 р. була створена законодавча база для проведення широкомасштабної реформи місцевого самоврядування та був напрацьований практичний досвід. Автором вказано, що політика добровільного об’єднання територіальних громад має врахувати й існуючий історичний досвід проведення подібних реформ. Аналіз вітчизняного та європейського досвіду реформування місцевого самоврядування та формування дієздатних громад показує, що політика на укрупнення територіальних громад є одним із важливих шляхів до створення ефективної системи місцевого самоврядування. Державна політика України у сфері місцевого самоврядування базується на інтересах мешканців територіальних громад, вона передбачає децентралізацію влади через передачу від органів виконавчої влади органам місцевого самоврядування повноважень, ресурсів і відповідальності. В основу цієї політики закладено положення Європейської хартії місцевого самоврядування та кращий досвід європейських країн.
Ukraine, territorial community, united territorial community, local self- government, European experience, decentralization
Авторське право (c) 2021 Vira Ben https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Деякі питання публічного адміністрування планування використання земель в Україні та в деяких провідних країнах світу
У науковій статті на основі праць вітчизняних вчених, дослідників та сучасного законодавства проаналізовано актуальні питання публічного адміністрування планування використання земель. Наголошено на різних поглядах науковців щодо визначення поняття публічного адміністрування, вказано його співвідношення з терміном «державне управління» та виявлено недолік законодавства щодо відсутності розмежованості між ними. Авторами дослідження було проведено аналіз основних засад реалізації планування використання земель. Проаналізовано здійснення планування на різних рівнях діяльності суб’єктів публічного управління та зазначено форми й види здійснення планування в Україні. Акцентовано увагу на спеціальних органах влади, що здійснюють реалізацію планування як на державному, так і місцевому рівнях та проаналізовано основні їх завдання. Окрім цього, авторами дослідження було зосереджено увагу й на визначенні особливостей багатоманітних моделей планування використання земель у зарубіжних країнах, зокрема, в Сполучених штатах Америки, Республіці Польща, Канаді та Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії. На основі цього аналізу визначено спільні риси форм здійснення публічного адміністрування планування використання земель в провідних державах світу. З урахуванням усіх недоліків та внесенням доповнень, які є необхідними для забезпечення успішного здійснення повноважень щодо реалізації планування суб’єктами публічного управління, авторами статті виявлено найбільш вдалу та ефективну модель здійснення планування в Україні. З’ясовано, яку роль публічне адміністрування планування земель відіграє в сфері земельних відносин в Україні та в провідних країнах світу.
Актуальні проблеми історії, теорії, практики публічного управління та адміністрування
публічне адміністрування, планування, використання земель, Україна
Авторське право (c) 2021 Олена Охотнікова, Viktoriia Dorosh https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Участь інститутів громадянського суспільства в управлінні системою вищої освіти в США
У статті на основі широкого кола джерел та новітніх наукових досліджень здійснено аналіз участі інститутів громадянського суспільства в управлінні системою вищої освіти в США. Автором проаналізовано федеральне законодавство щодо вищої освіти та законодавство окремих штатів. У дослідженні сфокусовано увагу, як на загальній федеральній системі управління вищою освітою, так і на управлінській системі на рівні штату та вищого навчального закладу. На цих рівнях проаналізовано й участь, роль, форми взаємодії інститутів громадянського суспільства з органами управління в системі вищої освіти США. У роботі також вказано на загальні характеристики систем вищої освіти на рівні штатів. Визначено їх загальні риси та окремі відмінності. Автором зазначено, що однією з найголовніших рис у системі управління вищою освітою у США є те, що до цього часу загальна політика, нагляд і навіть акредитація закладу вищої освіти залишаються децентралізованими. Визначено, що інститути громадянського суспільства (організації, асоціації, фонди тощо) взаємодіють з керівними органами на усіх рівнях управління вищою освітою. Доведено, що федеральне законодавство щодо вищої освіти не містить норм стосовно загальної управлінської системи, а спрямовано переважно на фінансову грантову підтримку як студентів, так і вищих навчальних закладів. Системи управління вищої освіти штатів мають загалом подібну структуру, у якій законодавчі та виконавчі органи штату виконують переважно фінансову, планову та координаційну функції. Державні та приватні вищі навчальні заклади (коледжі та університети) функціонують на принципах широкої автономії. Обґрунтовано, що на університетському рівні, інститути громадянського суспільства також широко представленні. Їх представники можуть входити до правління (регентської ради, координаційної ради, ради опікунів тощо) та до сенатів університетів. На рівні управління вищим навчальним закладом важливу роль відіграє рада випускників. Вони нерідко є не тільки основними інвесторами вищих навчальних закладів, а й іноді входять в їх опікунські ради. Важливу роль в системі управління вищою освітою також відіграють стейкхолдери (зацікавлені сторони).
США, вища освіта, громадянське суспільство, інститути громадянського суспільства
Авторське право (c) 2021 Dmytro Yuskov https://creativecommons.org/licenses/by/4.0