Партнерська взаємодія як дидактична умова формування культури мовлення молодших школярів (Інновації в дошкільній і початковій освіті, 2026)
У статті здійснено ґрунтовне та всебічне теоретичне дослідження актуальної наукової проблеми формування культури мовлення учнів початкових класів, розглянуте крізь призму сучасної суб’єкт-суб’єктної парадигми навчання. Актуальність наукової розвідки безпосередньо зумовлена стратегічними вимогами Державного стандарту початкової освіти та засадничими положеннями Концепції «Нова українська школа», у якій ключовим пріоритетом визначено розвиток мовно-літературної та комунікативної компетентностей, а також цілісне виховання мовленнєвої особистості. У межах дослідження було уточнено та науково інтерпретовано зміст поняття «культура мовлення молодшого школяра», яке ми розглядаємо як складну інтегративну якість особистості, що гармонійно поєднує нормативність (лінгвістичну правильність), мовленнєву майстерність (доцільність, багатство, виразність) та етичну бездоганність комунікативної поведінки. Обґрунтовано сутність партнерської взаємодії як ключової та визначальної дидактичної умови, що виступає потужним каталізатором навчального процесу та забезпечує якісний перехід від застарілих репродуктивних методів навчання до активної, свідомої та продуктивної комунікативної діяльності. У статті детально розкрито багатогранні функціональні можливості взаємодії в ієрархічних та горизонтальних системах «учитель – учень» та «учень – учень». Виявлено, що в межах цієї моделі педагог докорінно змінює свою професійну позицію, постаючи в ролі активного фасилітатора, модератора та еталонного мовця, тоді як однолітки починають сприйматися як рівноправні партнери в когнітивному пошуку та спільному конструюванні нових смислів. Науково охарактеризовано комплекс педагогічних умов, що забезпечують реальну дієвість партнерства: проєктування емоційно безпечного, мовленнєво насиченого та естетичного середовища; послідовне стимулювання активної суб’єктної позиції дитини як ініціатора спілкування; гнучке врахування інклюзивних викликів та індивідуалізація комунікації; а також раціональне й доцільне використання інноваційних цифрових інструментів для організації спільної мовленнєвої творчості та мережевої взаємодії.